Ara que es compleix un any del mandat
de Joan Guàrdia com a rector de la Universitat de Barcelona
pensem que és de rigor convidar-lo perquè pugui compartir amb tota la comunitat UB
un balanç d'aquests primers mesos i perquè ens avanci a curt i mitjà termini
quins són els principals objectius
que ell i l'equip de govern que lidera s'han fixat.
–Bon dia, doctor Guàrdia, com està? –Bon dia, Patrícia.
Molt bé. Moltes gràcies i gràcies també
pel recordatori de l'any de mandat que està per caure.
Com recorda el dia de la presa de possessió?
El recordo com un dia molt atrafegat,
descobrint espais ignots.
De cop i volta, doncs, hi ha un protocol, hi ha tota una sèrie
de qüestions associades a l'acte de presa de possessió que són desconeguts.
per a la majoria de membres de la nostra comunitat
i aquell dia comences a descobrir, de cop i volta,
que tot és més complicat del que sembla,
que tot és més feixuc del que sembla i que tens menys marge del que sembla.
A banda d'això, el recordo com un dia molt alegre i molt bonic perquè tot just acabar
la presa de possessió vam tenir la primera reunió de l'equip de direcció
i tothom estava molt entusiasmat d'estrenar
aquesta nova dimensió, cosa que s'ha mantingut fins ara perquè
en cada consell de direcció es tornen a mostrar aquestes ganes de fer.
Sí, es nota que treballen i treballen
amb ganes, perquè de fet vostè no para ni un segon quiet.
L'hem vist a tot arreu a dins i fora de la UB.
Suposo que no li descobreixo res de nou si li dic que té fama d'hiperactiu.
Ja són ganes de dir hiperactiu a un psicòleg...
M'imagino que del que parlem
és que la nostra activitat és alta o frenètica.
Bé, això té dues raons: la primera,
perquè crec que el rector de la Universitat de Barcelona té
una dimensió pública que ha de conrear i que ha de treballar i d'exercir,
no només externament sinó també internament.
Sí, d'això, en volia parlar. L'hem vist visitar durant aquest any
tots els centres i facultats de la Universitat de Barcelona
per conèixer de primera mà la realitat del dia a dia del personal que hi treballa.
Quines conclusions n'ha tret?
La pregunta requeriria molt de temps de resposta, perquè una de les grans coses
que té la nostra universitat és que cada lloc és diferent,
i aquesta és una diversitat estimulant intel·lectualment i acadèmicament.
Però si t'ho hagués de resumir
amb tres idees et diria: la primera, tenim gent amb unes ganes enormes de fer.
La segona: tenim una comunitat que sap
perfectament on li estreny la sabata.
Vull dir que és gent que ha posat
la seva experiència i el seu talent per diagnosticar amb molta precisió
quins són els eixos fonamentals de l'acció de la Universitat de Barcelona
els propers temps i anys. I la tercera: un talent desbordant.
És a dir, ganes, bons diagnòstics i talent.
Doncs així és positiu.
Absolutament.
Com valora, en general, aquest primer any?
Tenint en compte que ha estat convuls –perquè veníem
de la pandèmia que es va generar el març del 2020 i que continua encara–
però alhora també ha estat l'any de la recuperació, de la tornada
progressiva a la presencialitat. En general, com valora aquesta evolució
i, en particular, pel que fa al seu equip de govern, i la seva acció de govern,
quina valoració en fa?
Ha estat un any extraordinàriament intens,
no només per la descripció de la hiperactivitat, sinó perquè
nosaltres crèiem i seguim creient que casa nostra necessita
una empenta fonamental per tornar a fer un canvi de nivell significatiu.
És un any molt especial, perquè
és un any de trànsit, amb pressupostos prorrogats i econòmicament
les universitats estàvem en una situació molt limitada
i en un àmbit molt restringit i, per tant, amb poc marge de maniobra.
En aquest any sí que hem fet
un diagnòstic molt exhaustiu de la casa, des de tots els vessants,
i ara citaves les visites, i això donarà pas a una cosa
que per nosaltres és important: tot aquest any de diagnosi de treball
es veurà reflectit en el que en diem Pla Universitat Barcelona 2020-23
on farem públics a tota la comunitat els objectius ja definits,
les accions de govern per als propers anys.
Per tant, primer intensitat i diagnòstic.
El segon element
és el de tornar a posar la casa en el centre de la mirada estratègica
de bona part de l'acció, tant política com econòmica i social de casa nostra.
No perquè no ho estigués –els meus antecessors van fer mans i mànigues
per mantenir això que ara estic comentant. Quina és la diferència, doncs?
La diferència és que en el moment
en què apareix una escletxa en què parlem del rellançament
dels mecanismes econòmics, de Next Generation,
d'una nova oportunitat de rellançar el país
des d'aquesta perspectiva, nosaltres hi havíem de ser.
Havíem de ser un actor clau
en aquest mecanisme de desenvolupament del futur.
L'argument és molt senzill: sense nosaltres,
qualsevol plantejament de recerca, d'innovació o de transferència
de coneixement, d'innovació entès a l'engròs es perd.
Per tant, calia que durant aquests mesos del mes de març ençà
dediquéssim un espai intens a tornar a estar en el centre del teatre d'accions,
quan es parla de recuperació i de rellançament.
Per tant, un any de diagnòstic d'intensitat; dos, un any de plantejament molt dur
i molt estratègic de la universitat com a catalitzador de tot.
I un tercer: el fet de disposar
d'una conselleria de recerca i universitats era una gran oportunitat,
no perquè la universitat i la recerca haguessin estat lluny
de la consideració política –perquè d'una manera o altra hi érem–,
sinó perquè quan tens algú que s'asseu
al Consell de Govern de la Generalitat de Catalunya
representant els interessos d'aquest teixit, havíem d'aprofitar
aquesta oportunitat per començar a dir-los: escolteu,
hem de dibuixar entre tots un altre escenari,
pel que fa a recerca i universitats
a Catalunya i a l'Estat espanyol i, sens dubte, amb dimensió internacional.
I és clar disposar d'aquesta oportunitat
per nosaltres era immillorable. Per tant, a més dels dos primers que he citat,
hi ha un tercer eix: el de la presència
més política per definir que els pressupostos del 2022 siguin
una gran oportunitat de redefinir de nou el sistema universitari i de recerca.
Molt bé. Parlem ara de temes que preocupen
com per exemple la futura Llei orgànica del sistema universitari, la LOSU.
Pel que han expressat,
és lluny de comptar amb el suport dels rectors i la rectora catalans. Per què?
Faig una prèvia.
Cal una llei orgànica del sistema universitari,
perquè el mecanisme actual ha quedat desfasat.
Diré dues coses que tothom sap i que no són cap novetat.
Per exemple, el nostre Estatut com a Universitat de Barcelona està lluny
de reflectir-ne el funcionament quotidià real, perquè es va fer el 2001
amb una estructura jurídica que no té res a veure amb la realitat.
Per tant, una llei orgànica que reguli de nou universitats i recerca és inevitable.
Què passa amb la proposta que tenim en aquest moment?
Fixeu-vos-hi, el nom ja ho diu tot: Llei orgànica del sistema universitari.
No, no.
El que diem és: no reguleu el sistema.
Reguleu bàsicament el marc d'actuació
de les universitats, perquè no es pot parlar d'un sol sistema.
Dins del mateix paquet,
hi ha universitats que són molt diferents i, si intentes d'alguna manera establir
un únic marc d'actuació, el que fas és que limites
l'actuació d'una institució que, per definició, és dinàmica.
Per tant, el missatge que diem al ministeri és: escolteu,
en el cas de les universitats catalanes, que és un sistema molt robust,
anem a una llei de bases, a una llei molt ampla en què la gent
se senti còmoda i pugui definir la seva trajectòria segons la seva pròpia història
i la seva pròpia tradició, no segons un esquema únic, tancat i constret.
Aquest és l'argument principal.
Podríem entrar a debatre un article, una proposta concreta, un element concret
de la proposta del decret, però la clau fonamental és dir:
totes les universitats de l'Estat espanyol en el mateix sac
i enteses d'una forma única, això no funciona, igual que no funciona
entendre les nostres setze facultats d'una única manera.
Un altre tema que cal abordar és
el rejoveniment de la plantilla del PDI, perquè un gruix important
del professorat de la Universitat de Barcelona es jubilarà
en els propers deu anys. Com té previst resoldre aquest relleu generacional?
Aquesta és una qüestió molt important i per respondre
com entenem que s'ha d'afrontar en aquest precís moment
hi ha dues o tres arestes que cal tenir en compte.
Primera cosa: la Universitat de Barcelona
necessita urgentment millorar pressupostos i dotació econòmica.
No hi insisteixo, perquè és obvi.
Segona: necessitem augmentar el nostre capítol I i el nombre d'efectius.
Parlo de PDI i de PAS.
Necessitem augmentar el nombre d'efectius contractats i la dotació de capítol I.
Tercera: necessitem que augmenti la taxa de reposició, és a dir,
la quantitat de places que podem convocar en funció de les nostres jubilacions.
En aquest moment el Ministeri –és competència seva– ens diu que 120 %,
és a dir, per cada deu places de jubilats en podem convocar dotze.
Amb aquest guany, aquest diferencial de guany,
si es manté constant, no tornarem al 2008 fins al 2036.
Això és inassumible. Per tant, en el cas de les universitats
necessitem un tractament especial que ens permeti
augmentar aquesta taxa de reposició amb mecanismes creatius. Per exemple,
si em jubilo d'aquí a dos anys,
doncs, que la meva plaça es pugui treure a concurs abans que marxi.
Perquè si es treu quan jo marxo, tenim un any i mig mínim el lloc buit
i aquests mecanismes de continuïtat de mestratge es perden. I finalment
necessitem recuperar autonomia en els mecanismes de contractació.
És a dir,
rejovenir una plantilla de gent gran
vol dir que, a cada àrea temàtica,
a cada perfil de personal d'administració, potser calen estratègies diferents.
Necessitem que les universitats rebem la confiança del sistema per poder fer
mecanismes de contractació molt més àgils i molt més fàcils,
des del punt de vista de rapidesa.
Una altra situació que preocupa
relacionada amb el professorat és la del professorat associat.
No en va, van posar en marxa, ja han posat fil a l'agulla,
un pla de millora específicament adreçat a aquest col·lectiu.
En què consisteix i quins objectius persegueix?
Bàsicament persegueix el que diu el nom: un pla
d'atenció especial al professorat associat. Amb els recursos que tenim, que són molt
limitats, hem dibuixat un pla perquè entre el 2021 i 2022
puguem millorar les condicions salarials. Hem començat per un col·lectiu
i la idea és anar seguint fins a arribar al cent per cent
del professorat associat de la Universitat de Barcelona,
perquè està en unes condicions salarials gens òptimes/dolentes.
Segona: dintre d'aquest col·lectiu tenim perfils diferents
i, com sempre, a la universitat no podem parlar del professorat associat
com si fos una bossa de persones exactament iguals.
No és veritat.
Per tant, hi ha un grup que són
els associats que provenen de la seva activitat professional
i que d'una forma molt efectiva aboquen el seu coneixement a l'ensenyament.
El que hem de fer és que les seves condicions laborals siguin millors,
estiguin millor atesos, participin més de la vida acadèmica.
Per exemple, els incorporarem
a la possibilitat de demanar projectes d'innovació docent
com a part contundent de la docència
de la casa i, per tant, s'han de sentir més enganxats a l'alma mater.
Però també tenim un grup de persones que
han optat per aquesta via com a mecanisme de carrera acadèmica.
Són persones amb currículums excel·lents, que s'han acreditat de les diverses
figures contractuals i, per tant, ocupen una plaça d'associat
d'una forma entre cometes "anòmala", perquè en la seva voluntat
el seu mecanisme de carrera professional no està vinculat a aquesta figura.
I és en aquests que hem prestat atenció d'entrada.
Com es resol?
Efectivament, ja tenim un pla en el qual reservarem
places perquè aquesta gent es pugui promocionar i, per tant,
anem reconduint aquesta força de talent a través de la carrera acadèmica efectiva.
I ho farem en els pròxims mesos i anys, de manera que tenim clar com resoldre-ho.
Però també hi ha una darrera qüestió
que és més conceptual, i, ja que me'n dones l'oportunitat,
és que la cultura de la nostra casa, de la nostra universitat, ha d'acceptar
una idea que s'ha instal·lat des de fa molts anys i que hem de modificar:
la via dels associats no és la via d'accés a la carrera acadèmica,
sinó que la carrera acadèmica de les persones que legítimament
volen treballar com jo i de la mateixa feina que jo i que és molt legítim
no han de seguir el camí d'entrar d'associat amb un sou baix,
fent currículum, buscant una alternativa contractual per mantenir aquella plaça.
Al contrari, hem de convèncer la nostra gent,
la nostra comunitat, que una universitat tan potent com la nostra
ha de tenir més ben definits els canals pels quals la gent jove
legítimament quan són grans volen treballar del mateix que treballo jo.
La via, però, no és
la dels associats, sinó que això està per a una altra cosa.
Perquè a aquesta gent que a vegades hem impulsat a aquesta via,
els hem abocat a un camí massa complex, massa difícil,
massa feixuc i amb unes condicions laborals que no són acceptables.
Molt bé, ara comentàvem la necessitat del relleu generacional del PDI.
Parlem ara del personal d'administració i serveis, el PAS, que vostè insisteix
a anomenar personal tècnic de suport i a defensar,
ja ho ha apuntat abans, que s'integri activament en tots
els processos que es duen a terme a la universitat.
Quines actuacions s'han previst
per garantir precisament aquesta integració del PAS?
Doncs, la gent que ens estigui veient
i escoltant ho ha sentit dir més d'una vegada i més de dues.
Parlem del PAS i així ens entenem.
El PAS és el col·lectiu
més fonamental
en el procés de canvi de la Universitat de Barcelona en els propers anys.
I això s'explica per la següent equació.
Com és conegut,
afortunadament,
en aquest any 2021 hem tingut la possibilitat
de disposar d'una dotació econòmica extraordinària
per digitalitzar processos de la Universitat de Barcelona.
La partida pressupostària és gran.
Som la segona institució en tot
l'Estat espanyol a tenir recursos per digitalitzar.
Fa cinc anys això ningú s'ho imaginava.
Ara és una realitat, ara no tenim excuses.
I és més no només una excusa sinó que tenim data de caducitat.
És a dir, el desembre del 2023
ha d'estar fet.
La meitat d'aquest pressupost,
compartit amb altres universitats del sistema –a això em referiré al final–,
està destinat a digitalitzar processos de gestió.
Això ens dona una oportunitat enorme
per generar nous perfils, generar nous projectes,
poder agafar la nostra gent i que desenvolupi el seu talent
en aquells sectors en què se senten còmodes i forts, i passar
d'un mecanisme molt d'administració a un mecanisme de gestió de projectes.
Com ho farem? Doncs bàsicament el procés que hem engegat
en aquest moment passa per estabilitzar plantilles.
Això és el més important
i a finals d'aquest any 2021 ja ha aparegut
la convocatòria de concursos de finals d'aquest any, que va en la línia
de l'estabilització. La Gerència està negociant
amb la Generalitat de Catalunya aspectes d'estabilització que fa molts anys
que no havíem tingut, que afecten el capítol I, i ho està enfocant
amb una feina excel·lent.
El 2022 serà un any clau per començar a resoldre aquesta qüestió.
I el procés de digitalització ens porta a canvi cultural,
a nous perfils, a una transformació dels aspectes laborals més bàsics.
No farem allò que fèiem; farem altres coses.
I, és clar, evidentment
una quantitat de formació enorme per acompanyar aquest procés de canvi.
I passar de parlar de personal d'administració i serveis
a parlar de personal tècnic de suport,
que és personal molt qualificat, molt preparat, que és essencial,
per desenvolupar projectes estratègics que en una universitat són el pa de cada dia.
L'oportunitat que tenim és enorme i sense excuses.
Sí, dona gust sentir-lo parlar així perquè
és veritat que la concepció del PAS que han tingut la institució, els òrgans
de govern, al llarg dels anys, igual no ha estat sempre la mateixa.
Passa una mica com amb l'alumnat.
L'alumnat és fonamental per a la Universitat de Barcelona.
No tindria sentit la Universitat de Barcelona sense el seu alumnat.
Tanmateix, aquest sentit que li donem
no és unívoc, perquè com passa amb el PAS o personal tècnic de suport
hem vist que aquesta relació de la institució amb el seu alumnat
ha anat canviant. Ampliï'm una mica aquesta consideració
des del punt de vista de com el seu equip concep l'alumnat i expliqui'm
les prioritats específicament per a aquest col·lectiu.
Faré el mateix que abans i, si em permets,
t'ho dibuixo amb tres capsetes i així intento ser esquemàtic.
La primera: en l'àmbit de l'alumnat
seguim tenint una peça
al teler que s'ha d'acabar de lligar, que és el tema de taxes i de beques.
I això és extraordinàriament fonamental.
Seguim negociant sistemes de beques
que converteixin aquest sistema encara més públic del que ja és
i que el mecanisme de taxes s'acabi d'ajustar al que entenem hauria de ser.
També he de reconèixer
que en aquest àmbit l'esforç de la Generalitat de Catalunya
ha estat molt important i aquest any ho ha tornat a ser.
També diria que l'any 2020
l'esforç de taxes al final el van pagar les universitats, però aquest any 2021
això s'ha revertit i estem molt convençuts que el 2022 el mecanisme serà millor.
Però és evident que tenim una capsa
de taxes i suport a l'estudi sota la forma jurídica d'ajudes, beques, beques salaris.
És un tema que hem de regularitzar.
Hi ha una segona capsa que és la dels serveis que nosaltres oferim
als nostres estudiants, a l'alumnat, i aquí la digitalització també
ens ha de permetre canviar radicalment la percepció que es té
del Servei d'Atenció als Estudiants, que és una de les unitats de la casa
més creatives, més potents, que més ha innovat respecte a això.
Ara tornem a tenir una altra oportunitat per fer un salt de nivell.
Sistemes basats en algoritmes de darrera generació
perquè cada estudiant rebi els serveis que necessita, no tots,
rebi informació seleccionada, tingui perfils i repositoris
que pugui gestionar per ajustar-se més
a les seves necessitats, amb atenció molt més directa
a través de xarxes i de tecnologia perquè un estudiant del segle XXI
té necessitats en moments i en situacions no previsibles.
I, per tant, pensar que la vida d'un noi o una noia de vint anys està limitada
a l'espai que implica una aula és una concepció molt antiquada.
Per tant, hem de passar
d'una oferta de serveis estanca a una oferta de serveis que ells mateixos
puguin seleccionar i crear la seva pròpia construcció.
Ja hi estem treballant i el SAE, doncs, hi treballa molt,
la vicerectora hi està darrere i és una de les nostres...
Com tothom sap, vaig ser vicerector
d'estudiants fa tres setmanes i hi tinc una especial sensibilitat.
I després hi ha una tercera capsa,
que és la capsa de com ens podem organitzar per fomentar
la participació de l'alumnat.
És veritat que tenim moltes associacions i molts estudiants
implicats en el govern de la casa perfectament identificats amb els eixos
estratègics del que implica la universitat pública.
Això és evident, però encara hauríem de ser més
i hauríem de tenir molta més participació i hauríem de tenir més aquesta idea
de comunitat Universitat de Barcelona.
I aquí he de dir que la feina
del Consell de l'Alumnat és molt intensa i, a més a més,
amb la vicerectora treballen molt colze a colze
en aquest sentit.
Però no només perquè aquest argument que fem servir tots
que la universitat sense estudiants ja no ho és, no, és clar, ni sense professors
ni sense el PAS ni sense les aules, no només per això,
sinó perquè l'experiència d'un estudiant
a la universitat és una experiència que marca.
I torna a ser una oportunitat enorme per formar
en l'essència del que cal.
I, per tant, nosaltres no ens volem
mantenir al marge d'això, no ens volem posar de perfil.
És evident que el futur
que es dibuixa és un perfil d'alumne diferent del que hem conegut.
Ja que en tinc l'oportunitat, dic a tothom que vulgui
que visiti l'aula del CHARM-EU, del màster oficial del CHARM,
i vegi una realitat que fins ara era poc coneguda, una aula amb estudiants,
tots parlant diversos idiomes,
entenent-se amb idiomes comuns i interactuant amb estudiants de la seva
mateixa assignatura a Dublín, a Budapest, a Utrech o a Montpeller.
Aquesta diversitat, aquesta capacitat de barrejar-nos,
i definir això amb gent entre 18 i 35 anys,
si no és un exercici de futur i de tolerància,
i d'entendre la diferència com un valor afegit,
és que ens estem equivocant.
És clar que el món ha canviat, de manera que la universitat també ha de canviar.
Un altre dels eixos fonamentals del seu mandat és aquesta aposta ferma
per la igualtat efectiva entre dones i homes, també en l'àmbit universitari.
Recordo unes paraules que va dir
en un acte de cloenda en motiu del Dia Internacional de la Dona i la Nena
en la Ciència que vaig anotar perquè em van fascinar. Deien:
Us necessitem. És així de simple.
La ciència necessita cervell femení i jove i, en algunes àrees, de manera urgent,
ràpida i precipitada perquè sense el vostre talent és molt difícil.
Aquest meravellós ofici sense dones no funciona perquè la ciència està al servei
de fer un món just i al servei de la veritat.
Quines polítiques té previst per afavorir aquesta igualtat efectiva?
Ara citaré el Consell de Govern.
La primera mesura que vam passar per Consell de Govern va ser
la modificació dels criteris de PDA per recuperar el paper de les dones
amb fills petits i en situació de criança i en permisos de maternitat.
Mira.
Queda molt per fer.
No perquè generem moltes normatives i molts protocols.
Queda molt per fer perquè necessitem que la consciència d'igualtat
i de la visió de la perspectiva de gènere en tot allò que fem
l'assumim d'una forma col·lectiva
i sense risc. I quan dic sense risc vull dir amb cap risc de perdre-la.
I això no cau d'una normativa,
no cau d'un document, no cau d'un protocol.
Cau dels mecanismes en els quals
d'una manera constant transmetem al professorat,
al PAS, a l'alumnat, a les entitats que col·laboren
amb nosaltres, a les entitats que ens ajuden a finançar projectes,
en els mitjans de comunicació que ens miren,
que la Universitat de Barcelona té incorporat en el seu ADN
la perspectiva de gènere.
Per exemple, ja hem dissenyat, la vicerectora Puig
amb l'àrea acadèmica ha dissenyat una estratègia perquè tothom
rebi formació amb perspectiva de gènere.
O ha enviat la instrucció que els plans docents
incorporin la perspectiva de gènere en la seva formulació.
O hem dissenyat amb l'IDP cursos de formació i treball amb els doctorands
perquè la gent jove incorpori la perspectiva de gènere.
Però tot això, que està molt bé,
no ho estarà
si d'aquí a cinc o deu anys hem de seguir
recordant que cal tenir la perspectiva de gènere present.
Perquè l'objectiu final és
que no hàgim de pensar a fer-ho, perquè ja estigui dintre de la lògica de l'ADN,
s'hagi incorporat naturalment, perquè, hi insisteixo, ens queda molt per fer.
No és veritat
que no siguin necessaris encara mecanismes
de discriminació positiva, no és veritat que tothom parteixi del mateix lloc,
no és veritat que tothom tingui les mateixes oportunitats i no és veritat
que estiguem en un àmbit de treball
en el qual homes i dones visquin sempre en el mateix calaix.
Però farem que sigui veritat, oi?
És que ha de ser veritat, perquè, si no, la incomoditat és enorme.
I deixa'm afegir un detall.
La immensa majoria del nostre alumnat són dones.
Si algú amb aquesta dada no és capaç d'afirmar que el futur és femení,
es queda a viure en un replà diferent del que visc jo.
Parlem de finançament. Algunes universitats europees amb què
competim tenen directament el triple de pressupost que les nostres.
I una altra dada sorprenent: com pot ser
que les universitats catalanes capten el 60 % dels fons europeus
i, en canvi, paradoxalment, entre les deu universitats de l'Estat
espanyol amb menys finançament per alumne n'hi hagi sis que són catalanes.
Com s'explica això? Dos comentaris. Primer, no competim,
col·laborem. –Col·laborem. Però, com que es parla
de rànquings, al final sembla que acaba sent una competició, però no, col·laborem.
Els rànquings informen del que informen, arriben on arriben, són el que són
i, de la mateixa manera que no es governa a cop de Twitter,
tampoc es governa a cop de rànquing.
Per tant, deixem aquest tema.
Ara anem a la qüestió. Efectivament hi ha un problema de finançament enorme
i un problema de model de distribució de recursos.
Per què es dona aquesta contradicció? Segon comentari: pel talent.
Pel talent.
Mentre els mecanismes de finançament
de la universitat pública catalana es basin en el nombre d'estudiants,
tenim un problema greu, perquè la Universitat fa moltes més coses.
El nostre talent està ocupat
en recerca, transferència, innovació, divulgació.
I, en conseqüència, si el model
de finançament està basat fonamentalment en un indicador com aquest,
evidentment tenim un problema de perversió en el sistema.
Com s'aguanta
aquesta paradoxa de pocs recursos? Doncs s'aguanta pel talent.
A les universitats catalanes, i a la nostra en particular,
hi ha molt de talent, que ens fa seguir sent competitius
en recerca, fa que tinguem una producció científica enorme,
que tinguem una capacitat d'atraure talent espectacular.
Però, és clar, quin és el problema? Que això té data de caducitat.
Perquè, si l'equació sempre està basada en l'esforç del talent,
arriba un moment que la fatiga serà tan gran,
és tan enorme, que aquest talent no tindrà mecanismes per on expressar-se.
I aquest argument ja l'han dit moltes vegades els meus antecessors.
Jo el reitero constantment. Casa nostra ho sap
perfectament, perquè en qualsevol secretaria, en qualsevol passadís,
en qualsevol aula, en qualsevol laboratori tens l'evidència d'aquest talent.
Hem de convèncer l'Administració pública, tant d'aquí com d'allà,
que invertir en talent és segur
i no és pas una despesa sinó un mecanisme de futur.
Però ens en sortirem. Del tot. –Ho aconseguirem. Molt bé.
Universitat de Barcelona fa també una aposta aferrissada
per la internacionalització i prova d'això és que som membres d'aliances
internacionals com la LERU, o per exemple el nostre lideratge,
abans ho comentava, la CHARM-EU.
Quin camí hi ha encara per recórrer en aquest sentit?
I per què és tan important apostar-hi?
Fem-ho al revés.
Quin és
un dels mecanismes que més ha ajudat a construir la realitat europea?
L'Erasmus.
Si ara tinguéssim aquí un jove o una jove de 30 anys
que ja fa uns anys que és una professional,
que ha sortit de qualsevol de les nostres facultats, dels nostres graus,
que ha passat per una experiència Erasmus, té una percepció d'Europa inequívoca.
Té amics a Finlàndia, a Itàlia,
passa un estiu a Nottingham i té un exnòvio a Florència, sempre són italians.
Aquesta realitat, sense aquest mecanisme,
no s'hauria desenvolupat ni amb la intensitat ni amb la velocitat
amb què això s'ha produït.
Per tant, nosaltres,
les universitats europees, som un catalitzador de teixit europeu
impagable.
Això, on ens porta? Doncs, ens porta a conceptes
que havíem trepitjat molt poc, però que ara necessitem fer com són
universitats europees, graus compartits, màsters compartits,
doctorats compartits, titulacions compartides.
Oferta estratègica entre universitats que complementen
perfectament les nostres especialitats i cerca d'aliances que ens permeti
oferir una visió més europea, encara més europea,
del que ja és. I hi insisteixo:
animo a tothom que passi deu minuts per l'aula del CHARM
perquè podrà veure i tocar amb la punta dels dits el futur.
Ara entenc per què deia que no competim
amb les universitats europees sinó que hi col·laborem.
Una altra pregunta: sovint la internacionalització es planteja
com un repte o fins i tot com un problema d'incompatibilitat pel que fa al compromís
amb la defensa i la preservació de la llengua catalana.
Internacionalització versus preservació del català.
Vostè ha expressat sovint que això és una falsa dicotomia i no comparteix el marc
d'anàlisi que genera aquesta incompatibilitat.
Per què creu que no és una aproximació adequada parlar d'incompatibilitat i que,
en definitiva no hi ha tal conflicte entre el català i la internacionalització?
Per respondre això, et diré una cosa.
Ningú dubta del caràcter internacional de les universitats sueques,
ningú dubta del caràcter internacional de les universitats daneses,
ningú dubta del caràcter internacional
de les universitats belgues o neerlandeses.
Per tant, per què no ens emmirallem en com resolen aquesta qüestió
sistemes universitaris que tenen una realitat quotidiana semblant
a la nostra i que ho resolen a partir efectivament de no acceptar
que hi ha una dicotomia exclusiva entre el català
i la resta de les llengües, castellà, anglès, francès, italià, xinès.
Per tant, d'aquest escenari de confrontació
hem de passar a un escenari de convivència.
I això s'interpreta de la manera següent.
Primer: el català és la nostra llengua.
I és un atribut
que ens permet fer una cosa tan maca com ser bilingües, que és un mecanisme
cognitivament tan potent que caldria donar gràcies als déus cada dia per ser-ho.
Segona: hem de normalitzar
la idea que estem en un àmbit de convivència plurilingüe
i que això no és una nosa,
sinó un actiu.
Tercer:
aquella gent que ens ve a visitar i que ve a estar-se amb nosaltres, i que és
una meravella que estiguin amb nosaltres, els hem d'acollir.
I acollir vol dir explicar-los
a l'avançada que som un país petit on es parla castellà i català.
Que la nostra llengua, la llengua de la meva mare, és el català,
i que quan arribi aquí sabrà perfectament quina és la realitat cultural que tindrà
i que, a més a més, l'acompanyarem perquè el seu aterratge
en la cultura i la llengua catalana no sigui traumàtic
i les percebi com un afegitó, de la mateixa manera que quan fem estades
a Holanda sabem que hi ha gent que parla l'holandès i això no ens frena.
I això no ens frena.
Què els demanem a la gent que ens ve a visitar?
Doncs que ho sàpiga,
que ho respecti,
que ho interpreti com un afegit de valor
i que gaudeixi de la diversitat cultural que hi ha a tot arreu.
De cap de les maneres, però, hem d'entrar
que la nostra llengua, que és un missatge de comunicació
i d'apropament, s'interpreti mai com una nosa.
Com tampoc ho és el castellà,
ni l'anglès, ni el francès, ni cap altra llengua
que permet als humans fer una cosa tan maca com és comunicar-se.
Per tant, en l'escenari del confrontament no ens hi trobaran.
Com també ho és l'italià, si vas a fer un Erasmus a Itàlia.
No hi faré comentaris.
Doctor Guàrdia, assenyali les fites assolides que vol destacar,
com per exemple estic pensant en l'acord per al campus de les Arts.
En destacaré quatre.
I, com sempre,
mèrits col·lectius.
A la Universitat de Barcelona,
tots els que han vingut abans que nosaltres, han fet molta feina.
Jo en destacaria les següents.
La primera és, efectivament, el campus de Can Ricart.
Ens ha costat molt arribar a un acord,
un acord que és molt significatiu, perquè hi són totes les institucions,
totes les que tenen a veure amb l'àmbit artístic.
Per part nostra, amb un protagonisme
especial de la nostra fabulosa Facultat de Belles Arts,
amb l'acompanyament de la nostra gent de la Facultat d'Educació,
però a més a més de la resta d'universitats que tenen a veure també
amb l'àmbit artístic i d'institucions tan emblemàtiques
com el CoNCA. L'acte de fa uns dies de signatura ha tingut molta repercussió.
Per no ser excessivament triomfalista, perquè no m'agrada
ser-ho, diria que ha costat molt, però hem fet el que era més fàcil.
Ara ve el que és difícil, que és lligar
pressupostos, convertir-lo en realitat i donar un marc d'actuació perquè
Barcelona i Catalunya ha de tenir un campus potent en l'àmbit de les arts.
El segon element que destacaria d'extraordinària importància
ha estat la gestió
de la convocatòria de les postdoc vinculades a les Zambrano, etc.,
perquè hem pogut ser també la segona institució de l'Estat espanyol
a disposar d'una quantitat enorme de places per a gent jove.
És un escenari que no havíem previst
l'any 2020. Gràcies a l'esforç del Ministerio
i gràcies també al tall de la nostra gent, hem pogut fer una convocatòria enorme
de places en tots els àmbits, i estem parlant de 170 o 180 places.
Això dibuixa un territori de postdocs
mai conegut a la Universitat de Barcelona i és una gran oportunitat.
I relacionat amb això,
el tema d'UniDigital, és a dir, la possibilitat que hem tingut
en els pressupostos del 2021 i 22 de disposar d'una partida pressupostària
molt gran per poder digitalitzar i transformar la casa.
Per tant, Can Ricard. Segona,
projectes finançats d'aquesta magnitud.
El tercer mecanisme és l'aspecte d'organització interna
de la Universitat, que en les properes setmanes
es desenvoluparà, amb què intentem reordenar
d'una forma més senzilla l'estructura perquè
la gestió interna sigui més fàcil, més àgil, més còmoda,
i perquè d'alguna manera tinguem un esquema tots compartit en aquest àmbit.
I aquí la feina de la Gerència,
de la Direcció General del Grup UB està sent impagable per alinear
això de què tothom parla, el Grup UB,
que a l'època del rector Caparrós ens vam inventar per definir-nos.
Però resulta que és bastant més complicat
del que sembla, perquè hi ha moltes institucions que viuen en replans diferents
i alinear-ho i posar-ho en ordre és qualsevol cosa menys fàcil.
Hi insisteixo: la feina de la Direcció General està sent exemplar,
la feina de la Gerència en la part més interna també és exemplar i, per tant,
aquesta ordenació serà fonamental.
I el quart bloc inclou tots els processos,
tots els protocols i totes les noves normatives que hem generat,
pensant en les persones. Des de l'Estatut del jubilat, des del pla
de rescat dels associats i atenció als associats,
des del pla d'actuació per reflotar les places del PAS i estabilitzar-los
fins al que serien tots els processos d'acompanyament dels estudiants.
Tot allò que hem anat generant aquest any
i que seguirem desplegant regularment
respon a una idea,
i és que, malgrat tot i les dificultats econòmiques,
i les dificultats de gestió, perquè la casa és lenta i feixuga,
però està integrada per persones a les quals s'ha d'atendre
i, per tant, aquesta darrera capsa és probablement la més important.
Han fet molta feina.
Ja li he dit al principi que no paren.
La meva àvia, que era una dona de Múrcia que tenia un català excel·lent,
amb un accent excel·lent, sempre em deia: si no vols pols, no vagis a l'era.
Si no vols pols, no vagis a l'era.
Doncs el que no pot ser
és assumir l'immens honor de dirigir aquesta casa
sense tacar-se.
Anem una mica més enllà, a cinc o deu anys vista. Dibuixi'm la universitat que vol
per al futur i expliqui com voldrien acostar-se a aquest escenari.
Aquesta és la millor pregunta.
La Universitat de Barcelona ha d'anar cap a una direcció
en què, primer, la dedicació del professorat
sigui convertida entre docència, recerca, innovació, transferència i gestió.
Per tant, el nombre de professors i professores
de la casa no ha de dependre de la nostra oferta docent.
Segona: la nostra oferta docent s'ha d'actualitzar.
Probablement, no cal que en fem tanta sinó que sigui molt més estratègica.
I això vol dir fer una reflexió interna,
que inclou des dels models docents en què també hem començat a treballar
fins a la manera de fer una oferta docent de graus, de màsters i de doctorat
que encaixi amb una realitat universitària i social
del temps.
Tercer: que aquesta oferta docent de recerca
i innovació la compartim amb xarxes d'universitats molt potents
i, en la mesura del possible, millor que nosaltres, que és difícil.
Millor que nosaltres, perquè ens hem d'emmirallar en els millors, en les millors.
Per tant, docència compartida, projectes compartits, xarxes compartides.
Una universitat en la qual el personal d'administració i serveis s'ha transformat
realment en personal estratègic d'alt nivell, d'una alta capacitació, que intervé
directament en la direcció de la casa i en la gestió dels projectes.
La Universitat de Barcelona serà
el cap i casal del sistema universitari
català. Ja ho és, però volem anar més enllà
i treballar col·lectivament amb la resta d'universitats del sistema.
Ni estem sols ni volem estar sols.
I, finalment,
amb unes instal·lacions
i unes infraestructures que permetin donar resposta
a aquest dibuix, perquè tenim problemes d'infraestructura
i d'espai –no d'espai només en metres quadrats,
sinó en equips,
en concepcions dels edificis, en la manera de dibuixar els espais.
La universitat del segle XXI
no és la universitat dels anys vuitanta del segle XX.
I aquesta inversió més immobiliària s'ha de fer, està pendent, i a més a més
és urgent perquè l'espai ajuda a catalitzar processos.
D'aquí a deu anys la Universitat de Barcelona estarà aquí.
Doncs ho comprovarem.
Segur. No tenim intenció de no fer-ho.
Si de cas ens tornem a trobar i a veure què hem aconseguit.
Moltíssimes gràcies pel seu temps,
que sabem que és escàs, i molta energia per al segon any de mandat, perquè
el veig a vostè i a l'equip de govern que lidera amb ganes de fer moltes coses.
Patrícia, gràcies a tu. Saps perfectament que és un plaer
estar una estona parlant del que ens importa a tu i a mi, que és la vida
i la universitat, perquè la universitat és vida, ho he dit mil vegades,
i sobretot perquè hi ha
un sentiment col·lectiu de pertinença a la Universitat de Barcelona
que ens permet fer una cosa tan senzilla com és comunitat
i a la vegada tan difícil com és mantenir aquest esperit de millora per a la casa.
Sempre ho dic:
d'universitari, no es dimiteix. Gràcies.