Per al CRAI de la Universitat de Barcelona
és un privilegi tenir cura dels grans i importants fons documentals que tenim.
És un tret que ens diferencia de les altres universitats
i tenim aquestes col·leccions distribuïdes
entre les 16 biblioteques de la Universitat de Barcelona,
però especialment a la Biblioteca de Reserva i la Biblioteca del Pavelló de la República.
La Biblioteca de Reserva és la que s'ocupa del fons antic.
Com sabeu, la Universitat de Barcelona és l'hereva
de tots els fons que es van desamortitzar els anys trenta del segle XIX.
Eren biblioteques molt riques
i tenim tot aquest fons, a part que hi ha altres donacions al llarg de la història,
però aquest gruix de la desamortització és el més important.
Tenim manuscrits, els més antics són del segle X,
els incunables, que són els llibres impresos fins a l'any 1500,
i els impresos del segle XVI. El nostre tall és l'any 1820.
La Biblioteca del Pavelló de la República, quant a temàtica,
és especialitzada en el període de la Segona República, la Guerra Civil,
l'exili que va provocar la guerra als republicans que van perdre la guerra,
el període del franquisme. Tracta d'altres aspectes,
com ara la transició democràtica o la repressió durant el franquisme.
Quant a continguts, quant a materials, tenim evidentment una important col·lecció de llibres,
de revistes, una col·lecció de premsa que té més d'11.000 títols,
una important documentació i fons d'arxiu, però té una rellevància especial
tota la col·lecció de cartells, sobretot els del període de la Segona República i de la Guerra Civil
i altres col·leccions, amb material molt peculiar
com ara adhesius, segells, material divers, de campanyes electorals, per exemple,
bolígrafs, etc., i objectes personals del qual després
tindrem l'oportunitat de parlar-ne.
Com veieu, són dues biblioteques molt diferents i són les que nosaltres,
des del CRAI, considerem que són les biblioteques estrictament patrimonials.
La Biblioteca del Pavelló de la República,
com explicava la Lourdes, és més que una biblioteca: és una biblioteca arxiu,
perquè, a part de tenir diferents fons com ella ha explicat,
també tenim una part molt important de fons documental,
moltes vegades procedent de donatius que ens fan institucions i persones.
La Biblioteca de Reserva, que per nosaltres és la biblioteca de fons antic,
és la que ens transmet la idea que som hereus,
per preservar aquest patrimoni, de tota la tasca que han fet
tots els bibliotecaris que hi ha hagut, des del segle X,
els bibliotecaris que treballaven a les biblioteques conventuals,
fins ara, nosaltres, que reprenem la seva activitat.
L'equip del Pavelló de la República el formem cinc persones,
entre bibliotecaris i arxivers, però tots, a més a més,
tenim una formació d'història, que des del meu punt de vista
és molt interessant i molt adient per a una biblioteca com aquesta.
Quant als serveis que fem pròpiament del fons,
hi ha els serveis de biblioteca i arxiu, de catalogar, processar
i posar-la a disposició dels investigadors i de la comunitat en general, de la societat en general.
també fem feines de preservació pròpiament:
digitalització, posar en repositoris
per a exposicions, publicacions, projectes audiovisuals,
o en programes de televisió, d'aquí i de fora.
L'altra cosa que també fem, en relació
amb el fons patrimonial, és moltes visites a gent molt jove.
Ens visiten alumnes de batxillerat amb els professors d'història de l'art,
d'història, i està molt bé i és interessant treballar amb aquesta gent
i poder-los ensenyar el material i que aprenguin a estimar-lo.
I que és interessant
Els fons serveixen perquè vinguin alumnes a fer pràctiques, d'Itàlia, per exemple.
La setmana que ve comença una noia de la Universitat de Torino.
En aquesta línia, hi ha bastant paral·lelisme,
nosaltres som un grup de vuit persones.
Hi ha historiadors i filòlegs,
i això realment va molt bé, perquè és un fons tan concret que tenir
altres coneixements més relacionats amb el fons ajuda molt.
Tenim una diversificació de tasques important: primer, la gestió
del fons pròpiament dit perquè estigui en bones condicions.
A part d'això, tenim un eix
que considero que és molt important: el catàleg.
Si no tenim controlats tots els documents, és molt més difícil difondre'ls.
O sigui que aquest seria el primer pas.
El primer pas és la catalogació, que estigui acabada, que encara no ho està.
I a partir de l'eix del catàleg, se'n pot fer tota la difusió.
Com poden ser les visites, les classes en què venen els professors
i que escullen fan una selecció de llibres que poden il·lustrar la seva matèria
i venen a la sala de manuscrits i fan la classe; també altres sessions
que fem nosaltres mateixos perquè els alumnes entenguin i coneguin el fons de reserva
perquè sempre és un desconegut que fa respecte.
I tot el suport a la recerca dels diferents investigadors.
La sala de consulta, sens dubte, també és un aspecte que volem potenciar
perquè consultar directament el material de primera mà té molt valor
i realment és interessant que no només es faci a través d'una pantalla,
que està molt bé, però són dues consultes que es poden complementar
i una no ha de desvirtuar l'altra.
També vull esmentar una cosa interessant,
que abans de la pandèmia fèiem cada any: rebíem Erasmus Staff
d'altres biblioteques històriques molt similars a les nostres de ciutats europees.
Es crea un intercanvi professional entre bibliotecaris de fons antic
que realment ens ha obert molt la ment i penso que és molt enriquidor.
Aquestes relacions enriqueixen, i el contacte amb una institució
especialitzada en material semblant al nostre es pot mantenir al llarg del temps.
Sempre aprens. Tenir contactes amb altres
professionals que estan fent el mateix sempre et poden ajudar
i tenir clar cap a on pots anar, a qui pots demanar, quina bibliografia hi ha,
és molt important.
Vull afegir, lligat amb el que explica la Neus, dues coses:
el contacte amb altres professionals i també el fet que nosaltres signem molts convenis
i acords de col·laboració amb institucions professionals,
i no professionals, amb associacions i entitats que ens permet, per exemple,
intercanviar publicacions i, per tant, ens arriba molt de material perquè
tenim un acord signat amb una associació o una diputació provincial o una entitat.
Amb el Memorial Democràtic, per exemple, tenim un acord i ens facilita
material gratuïtament. És una manera d'enriquir la nostra col·lecció.
I també escoltant a la Neus.
Tenim, i em sembla que vosaltres també, molts treballs de final de màster
i de final de grau que es fan amb el fons de la biblioteca.
El patrimoni és un banc d'informació, que es pot explotar des de diferents vies.
I en relació amb els TFM i TFG,
fa uns anys que hem fet una iniciativa que ha tingut molt bona rebuda:
fer una proposta de possibles treballs de TFM i TFG.
Perquè, com us deia, de vegades
el llibre antic és una mica desconegut i fa molt de respecte.
O la gent, si no el coneix,
realment no és fàcil
i nosaltres, com que el coneixem més,
fem unes propostes, per a literatura, per a filologia.
Que el fons, encara que l'hàgim de preservar i conservar en prestatgeries,
sigui utilitzat, això és més fàcil
un altre tipus de biblioteca; les nostres, les patrimonials, és més difícil.
A més de la preservació i la conservació, un dels pilars fonamentals
i una de les tasques més importants que tenim és difondre aquest fons.
La tecnologia ens hi ajuda en l'època en la qual vivim:
tenim les xarxes socials, els blogs especialitzats de les dues biblioteques,
la possibilitat de digitalitzar aquest fons.
Malgrat tot, encara que tenim totes aquestes eines, i tots aquests canals de comunicació,
sempre veiem que ens falta alguna cosa per arribar a tothom.
És difícil.
Bé, de fet, penso que ara precisament
la renovació del museu virtual, i la nova versió del museu virtual que es presenta,
és una oportunitat i una nova manera que arribi a més gent. Per nosaltres,
benvinguts molts museus virtuals,
en el sentit que permet que arribi a tothom.
Anem tenint recursos que facilita la Universitat
per ajudar-nos a preservar i difondre aquests fons bibliogràfics.
Un és el taller de restauració, que fa tres o quatre anys en vam celebrar els 25 anys,
que té la funció de restaurar sobretot els documents de fons antic
que estan a la Biblioteca de Reserva. I també, des de fa uns deu anys,
tenim el centre de digitalització de la Universitat de Barcelona,
que entre altres coses es dedica principalment
a digitalitzar aquests fons i això ens permet
la internacionalització, perquè, en posar-los
en servidors, en el propi, en el BiPaDi i en la Memòria Digital de Catalunya,
i per exemple que siguin recol·lectats per Europeana, ens ajuda
a internacionalitzar aquesta feina i que no només es quedi dins les fronteres
de la Universitat de Barcelona, sinó que arribi a tot Europa i tot el món.
M'han demanat que esculli tres peces
de tota la col·lecció. Estem parlant de 120.000 peces, com a mínim,
i, per tant, és molt complicat,
però he decidit que la crònica de Jaume I és la peça estrella,
perquè és la còpia més antiga que es conserva en català manuscrit, de Poblet, del 1343.
En aquest manuscrit
de Jaume I hi ha unes caplletres
amb el rei i dues miniatures, una de les quals precisament
la pàgina està mutilada,
i el banquet típic que surt en moltes obres de referència.
En segon lloc, he triat un incunable perquè és el primer llibre imprès
a la ciutat de Lleida, el 1479, imprès sobre vitel·la, molt gruixut,
i si veieu els caràcters mínims que hi ha
i fem un exercici d'empatia i ens traslladem
en aquell moment en què s'estava començant aquest superinvent,
realment és meravellós.
I finalment,
per donar una mica més de valor a l'objecte físic que són els llibres,
he triat un imprès del segle XVI que té una enquadernació de l'estil Grolier,
una enquadernació en pell amb estampacions en daurat.
Realment és molt bonic.
No en tenim gaires, d'aquestes enquadernacions.
És per donar un toc
una mica diferent del fons de llibres.
Hem triat una publicació periòdica, ‘L'Ilot de l'Art’, feta al camp de Saint Cyprien
després de la guerra pels mateixos presos, que té una bellesa
extraordinària des del punt vista gràfic i també textual.
És feta a mà, és una peça única, no n'hi ha una altra,
i la conservem realment com un tresor, com el que és.
I també he triat, d'una banda,
tot és del mateix camp, del camp de Magnac-Laval,
una brotxa d'afaitar i un mirall
i uns anells fets amb ossos, procedents d'un fons personal, o sigui
d'una persona que va estar al camp i la germana de la qual ens ho va donar.
I, d'altra banda, la peça més bonica d'aquesta tria, penso jo,
són unes espardenyes fetes a mà a dintre d'una bossa, amb una nota
que ens diu: "us les dono amb la mateixa bossa
que la meva germana..." Encara ara ho explico i se'm posa la pell de gallina.
"Us la dono amb la mateixa nota
que la meva germana em va fer, amb la mateixa bossa,
les va fer a mà..." I llavors penses
que si et trasllades en aquell moment, a l'exili en un camp, amb la situació
tan deplorable que es vivia i com ho estaven passant aquella gent...
Per mi té molt de valor aquest aspecte tan emotiu.
Bé, la peça que he triat no sé
si me l'emportaria a una illa deserta, sobretot pel tema bàsic de preservació,
però sí que he triat una peça que m'anima.
És una peça que tinc al despatx, és un cartell de Renau,
que tinc emmarcat i que veig cada matí.
És un cartell preciós d'un aviador,
amb uns colors molt bonics, i posa en gran "victoria" i la ve són
tot d'avionetes republicanes i la frase que diu: "Hoy más que nunca, victoria".
cada matí entres al despatx, i anima.
A mi també m'ha costat molt triar una peça.
He pensat que sempre em falta temps per gaudir,
realment gaudir del fons que tenim,
i hi ha, per exemple, un herbari preciós, que és el Fuchs,
del segle XVI, que té unes xilografies acolorides a mà
i té 345 il·lustracions de plantes diferents, moltes de les quals veiem quan anem al camp
i sempre penso: algun dia me'l miraré amb calma
realment com a entreteniment,
no com a feina, i he pensat que m'aniria bé tenir-lo.