Us donem la benvinguda.
És un veritable plaer saludar-vos
avui des de l'Observatori Fabra per a aquest vídeo conversa
amb motiu de l'obertura de curs, un vídeo on bàsicament volem
analitzar o visualitzar o conversar sobre com volem que sigui el futur
després de l'any i mig complicat que hem viscut,
perquè el que és clar és que al dia 13 de març del 2020,
quan ens van confinar i va esclatar de ple tot allò de la pandèmia,
no tornarem i n'hem après molt. Hi haurà coses que no fèiem que ara farem,
coses que fèiem que potser ja no cal fer més. Per parlar de tot això, avui
hem convocat, i els ho vull agrair molt sincerament, un membre de la comunitat
universitària UB del PDI, un altre del PAS i un parell més de l'alumnat.
Avui, doncs, comptem amb la Sílvia,
l'Alba, el Robert i la Vinyet. Sense més dilació, començarem
amb la pregunta gairebé inevitable de com heu viscut
aquest darrer any i mig. Si us sembla bé, començarem amb la Vinyet.
–Bon dia. –Molt bon dia.
Aquest any m'he sentit bastant desvinculada dels estudis.
És veritat que normalment quan estudies
la rutina gira entorn de la vida acadèmica i aquest any s'ha de dir que ha estat
bastant en segon pla. –Gràcies, Vinyet. Robert.
Durant aquest any i mig, els dos primers mesos han estat una mica impactants,
perquè nosaltres vam haver de marxar cap a casa i no podíem anar a treballar
a l'Edifici Històric, que és on treballo. Com la resta de facultats.
Hi ha hagut diferents processos
per preparar l'edifici perquè la gent pogués tornar.
Diguem que ha estat un any dur,
una mica muntanya russa d'emocions però anant cap a positiu.
–Fantàstic. Alba.
Complicat i diferent.
En el meu cas, jo faig el doctorat
en un laboratori i, per tant, el teletreball és molt complicat.
Arriba un moment en què has de fer
experiments i aquests experiments no els pots fer a casa.
I un cop ja vam poder tornar i recuperar una mica la normalitat,
hi havia aspectes com ara assistir a congressos, seminaris, el contacte
amb altra gent i altres grups, que és una part molt important de la recerca,
que també havíem perdut i que de mica en mica, per sort, estem recuperant.
–Fantàstic. Sílvia, molt bon dia. –Hola. També molt complicat
i molt diferent. Com a docent, pel fet d'haver d'adaptar-nos ràpidament,
en qüestió d'hores, al model virtual.
Això ha estat tot un repte. I, pel que fa a la recerca,
com que treballo en un grup de recerca
que ens dediquem a estudiar virus, com us podeu imaginar,
ha estat tot un repte, en aquest cas positiu,
no puc dir que negatiu, perquè ha estat molt estimulant. D'altra banda, hem tingut
molta feina i en unes condicions molt peculiars de treballar en una universitat
tancada i en un país gairebé tancat. Ha sigut complicat.
Precisament per això volem encetar
un primer bloc per pensar com visualitzeu aquest curs de transició, perquè
som conscients que el curs vinent, de la mateixa manera que he dit que no tornarem
al 13 de març del 2020, tampoc serà de cop i volta la nova normalitat
o el que sigui que sorgeixi d'aquest fenomen que hem viscut.
Però sí que voldria que parléssim de com veieu, des de cadascuna
de les vostres perspectives, segurament molt més integrades del que sembla,
de com visualitzeu aquest curs de transició 2021-22,
de quins elements en destacaríeu,
del que espereu que vingui a partir d'ara en aquest nou curs.
Pot començar qui vulgui.
Jo crec que el curs 2021-22 serà un curs realment històric
en el sentit que hi ha moltes ganes de tornar un altre cop a viure
el que havíem viscut sempre, de compartir socialment, amb la gent.
Per tant, penso que en tenim tantes ganes que serà un curs molt especial.
D'altra banda, tot el que hem viscut
ens ha deixat també un aprenentatge molt important
i per això anem amb una mica més
de cura i, bé, jo crec que serà un curs molt bo, molt positiu, molt alegre.
Tant de bo coincidim.
Penso que, si la situació epidemiològica
ho permet, més d'hora que tard, estarem allà on estàvem quan va passar tot.
I no ho dic en un sentit positiu, sinó en el sentit que no espero veure
grans canvis, com en algun moment durant tot aquest temps
hem pensat que sí que veuríem.
És a dir, potser sí, hi haurà la motivació de què ens parlava el Robert...
sí, ens faran molta il·lusió moltes coses la primera vegada
i després ja tornarem a estar en l'engranatge donant voltes.
I el repte serà modificar l'engranatge. Què en penseu, Alba i Vinyet?
Jo hi coincideixo, sí, crec que és això:
tornarem molt motivats, encara més els de primer, que de fet encara
ni hem tocat el que teníeu abans. Tenim moltes ganes de tornar a la vida
universitària de la qual tant es parla. I anar per un passadís
i trobar cartells que et diguin """apunta't al grup"" de no sé què..."
Fa il·lusió, en tenim moltes ganes,
però jo crec que és el que diu la Sílvia, que d'aquí a uns anys passarà això,
ens hi tornarem a acostumar i deixarem de valorar-ho, desgraciadament.
Tant de bo no sigui així, però.
Després parlarem dels reptes que tenim en aquest sentit.
En tot cas, tu, Alba, com ho veus?
Del curs que comença el que espero és recuperar una mica la normalitat
de la vida comunitària i universitària. Poder recuperar, encara que sigui
amb mascaretes o amb distància si cal, la presencialitat
en els cursos, a les classes, en congressos, l'assistència,
poder entrar en contacte amb altra gent que està fent recerca com tu
i compartir les experiències, cosa que la pandèmia ens ha tret.
Fantàstic. Moltes gràcies.
Ara passem al segon bloc.
Des d'aquest punt de vista, com enteneu vosaltres la universitat
com un actor de canvi? Perquè al final, durant tot aquest temps,
hem viscut el tema de la conciliació entre feina i estudis, de les cures,
que ja hem vist que el model que tenim ara no funciona ni és sostenible,
més que res perquè carrega sobre les dones el pes de tota la part de les cures.
Ens hem adonat també que la pandèmia té a veure amb l'emergència climàtica.
Evidentment les expertes sou vosaltres,
poca cosa puc dir respecte a això, però sembla que hi té connexió i, per tant,
la universitat haurà de ser un actor de sostenibilitat.
Les relacions socials, les desigualtats,
hi ha tot un munt de coses
que, amb la pandèmia, s'han accelerat o han aparegut o s'han fet evidents.
Davant d'aquesta realitat, com enteneu que ha de ser el paper
que hauria de tenir la universitat en aquest futur que se'ns obre?
Potser pots començar tu, Sílvia.
Podem estar tota la vida parlant d'això que planteges... A mi se m'acut,
en primera instància, que potser la universitat hauria de ser exemple
com a lloc o com a entitat per on passen tantes persones i que són tan visibles.
És a dir, que no donem un missatge que sigui contradictori
amb tot això que ara ja sabem, bé, ja ho sabíem, però potser ara
és més obvi, de sostenibilitat, de la importància de les cures.
És a dir, i passa tot sovint,
que es posa clarament de manifest "que tot això és molt necessari;"
hi ha molts moviments, tant a la universitat com per altres bandes,
però realment en el fons penso
que hi ha poca gent que s'ho creu, perquè quan realment et creus una cosa
i et mous cap a aquella cosa, les accions poden ser potents.
Per tant, penso que el que ens fa falta és creure'ns-ho.
Si ens creiem que hem de ser sostenibles, si ens creiem que ens hem de cuidar,
s'ha de traduir en accions, perquè, de paraules, n'hi ha moltes.
Des del meu punt de vista, la universitat i altres actors de la societat
han de ser molt valents, molt valents, i si realment ens creiem tot això
que ara s'ha vist clarament i que ens hem adonat que hem de canviar, fem-ho.
"Allò d'""en sortirem millors""," primer ho hem de veure, oi?
Jo hi tinc poca esperança, sincerament,
em sap greu dir-vos-ho. Penso més aviat que hi haurà molts microcanvis,
sí, en el terreny personal, individual,
perquè a molta gent els han passat coses molt grosses.
Això et fa moure.
Però en el terreny institucional, gran, polític, social, soc una mica pessimista.
I vosaltres?
Sí, coincideixo amb el que diu
ella, que ens ho hem de creure definitivament. El meu punt de vista
és que la Universitat de Barcelona
i les universitats en general han de tenir un paper proactiu
molt destacat en una situació com la que ha passat, perquè
la recerca, és a dir tot el treball que feu, etcètera, sorgeix des d'aquest àmbit.
Per tant, un compromís total.
Penso que la Sílvia parla del futur, i aquest futur sobretot és vostre,
bé, jo també soc jove, però vosaltres com percebeu
la universitat com a actor social de canvi?
Per mi ha de ser el motor de canvi,
és a dir, com ha dit la Sílvia, ha de donar exemple.
Primer, perquè dins de la Universitat
s'hi formen moltes persones i si es formen en aquest ambient, un cop surtin
ja tindran en part aquests valors que pugui transmetre la universitat.
I en segon lloc, perquè també pot ser un model a seguir per la societat.
Tirant una mica més cap a la recerca, perquè és el meu àmbit,
pel que fa a la igualtat de gènere, per exemple, malgrat que avui
en algunes facultats, com la nostra, la de Biologia, hi ha força igualtat,
encara estem molt lluny d'assolir-la i s'ha vist que, amb la pandèmia,
les dones han estat les més perjudicades en el món de la investigació,
perquè han publicat menys i han rebut menys diners per als seus projectes.
Per tant, és un aspecte que ha de canviar i que des de la universitat
es podria impulsar, de manera que servís d'exemple.
D'altra banda, també cal tenir en compte la precarització que vivim,
els doctorands, per exemple.
Al capdavall, gran part de la recerca de la Universitat la fan els doctorants
i en molts casos amb uns contractes força precaris. Cal contribuir, doncs,
a millorar la situació dels grups d'investigació en general.
S'ha vist que a Espanya el grup
que està investigant la vacuna està en una situació força lamentable.
Cal millorar-ho i des de la Universitat
fer força perquè també canviïn les coses a Catalunya i en l'àmbit estatal.
Penso que és un punt fonamental, perquè s'ha demostrat que la investigació és clau
i esperem que en millori el finançament, que és molt important,
però no només en relació amb la covid, perquè continuen existint altres temes,
moltes altres malalties que en un futur...
Al canvi climàtic, en un futur hi haurem de fer front.
Per tant, cal diversificar i fer que els recursos arribin a tot arreu.
I tu, Vinyet, què en penses? Perquè, a més, un altre dels grans reptes
és la salut mental i tu vens de la Facultat de Psicologia.
En relació amb el que tu deies del futur, crec que la universitat hauria de tenir
també un paper de crear una mica d'esperança.
Nosaltres som joves,
ens queden molts anys per arribar a la vida laboral, o almenys a mi,
que soc de primer curs. Penso que el futur és molt incert, no saps què passarà.
I bé, anem tirant,
perquè hem d'anar tirant, però no sabem ben bé on anem.
I a mi m'agradaria que ens transmetessin seguretat.
Jo, per exemple, vull arribar a tenir
la meva clínica de psicologia i sexologia especialitzada
i vull tenir la sensació que m'hi acosto.
Ara, amb tot això de la covid, és el que et dic, el futur...
no saps què passarà, la vida laboral s'està complicant molt
i estem molt desmotivats. Penso que aquest aspecte s'hauria de contrarestar
en part amb això de què parlava abans. Que ens transmetessin:
"""Va, aneu tirant, que ja hi arribareu.""" M'agradaria tenir la sensació que
m'estic acostant al que vull aconseguir, tot i les circumstàncies. A part, també
estic d'acord amb el que diu la Sílvia que els valors de la universitat
haurien de ser coherents amb la situació.
Davant de tots aquests reptes, estem parlant del que des de la universitat
hem de modificar, però ¿penseu que la percepció social de la universitat
com a actor de canvi existeix? O més aviat és quan sorgeix
per exemple la pandèmia que es produeixen situacions
que fins llavors no passaven, com deia la Sílvia?
Hi és, aquesta percepció social? O, dit d'una altra manera,
¿enteneu que la societat percep la universitat com a actor de canvi
o no hi és gaire, aquesta percepció? Som davant de la ciutat.
La Universitat de Barcelona està pràcticament a tot arreu de la ciutat.
¿Hi ha aquesta pulsió de la universitat
com a actor de canvi o no tant com voldríem?
"Penso que som uns grans desconeguts;" per a la majoria de persones
la universitat és un lloc on molts dels seus fills han anat a estudiar
i es percep més la banda de formació i no tant que és un lloc
on hi treballa molta altra gent,
que som una comunitat sencera de docents, de gent d'administració i d'estudiants.
El que sí que és cert és que segurament
amb tot això que ha passat s'ha revaloritzat més
el que és públic, en el sentit que ara tothom és conscient
que, sense una sanitat pública, no ens n'hauríem sortit
i no ens n'estaríem sortint, i per tant
és el moment per a la universitat pública per destacar i dir que en el fons
som la Universitat de tothom, és a dir, som aquí perquè ens estem sustentant
en fons públics. Sí que penso que és important que la societat
ho vegi així i que faci força perquè a l'hora d'anar a votar
en sigui conscient: a qui vota i què pensa fer aquesta persona
per una universitat pública que en el fons
ha de competir, i ara ja es veu més, amb tot el món privat que hi ha darrere
la recerca. Nosaltres podem ser molt competitius,
però necessitem molt de suport, molt, que ara mateix no tenim,
necessitem molts diners, el suport per als estudiants, per a la gent que està
començant a fer recerca i que volen continuar fent-la i que potencialment
poden, per a la gent que ens dona suport administratiu i logístic.
O sigui, estem fent recerca
penso que amb una punta de gas quan podríem ser molt potents
i això és el que la societat ha d'acabar veient:
que estan finançant la recerca,
no només quan donen diners a un programa de la televisió per fer recerca,
sinó en els seus impostos, aquests impostos són per a la recerca.
Penso que els hem d'ajudar d'alguna manera
a veure el que es fa, però també el que es pot fer amb el que és de totes.
I entre la gent jove,
penseu que hi ha aquesta percepció també?
Vinyet i Alba, Alba i Vinyet.
Penso que, en alguns moments, sí que pot ser clau, per exemple, quan hi ha
posicionaments en determinats temes, aleshores hi ha ressò en la societat.
Per tant, arriba. El que passa és que
falta conèixer una mica més com funciona la universitat per dintre, què s'hi fa,
i per això considero tan important la tasca que fa, per exemple,
la unitat de divulgació de la UB, que fa arribar la recerca dels grups
a la societat, a les escoles, o a través de la Festa de la Ciència.
Tot això és fonamental. És cert que a vegades sentim que ens falta
el suport de la societat quan demanem millores en la investigació,
però és que potser tampoc som conscients
del que fem realment fins que arriba un moment com aquest.
Per tant, si els mostrem més el que fem i no ens quedem tancats en el laboratori,
a les universitats, potser després ells també se senten més interpel·lats
i estaran al nostre costat quan necessitem millores.
Penso, doncs, que és molt important que ens fem conèixer i sortim als carrers.
En aquest sentit, Vinyet, en una generació en què,
i jo m'hi incloc segurament, YouTube, Tic Tok, Twitch,
allò de la universitat, que és anar a una aula,
conversa pausada, fins i tot sovint avorrida potser,
depèn de la classe segur, però vull dir, un altre ritme, un altre estil.
Creus que hi ha una certa percepció
que la universitat se n'està allunyant?
Que és una mica antiquat, vols dir?
Jo crec que sí.
Ara que m'hi has fet pensar, crec que sí, que es veu bastant antiquat.
Sobre la manera d'ensenyar.
No sé, em sembla molt antiquat això d'enxufar molta teoria.
Sempre he sigut partidària de fer classes
diferents, originals, dinàmiques.
A poc a poc introduir coses tipus Kahoot, que tampoc és una gran cosa,
però la professora et diu de fer un Kahoot i se t'il·lumina la cara.
La bestiesa de fer un Kahoot..., però ara seriosament, més enllà d'això, penso que
hauríem de sortir una mica de la idea tan tradicional de teoria, examen i ja està.
S'hauria d'impulsar més la reflexió, tu mateix trobar les respostes.
No ho sé. Penso que sí que està una mica antiquat en aquest sentit
i que podríem utilitzar també moltes plataformes, com dius tu.
Per mi, des del punt de vista
de com percep la societat la universitat, concretament la nostra,
penso que la Universitat de Barcelona és una universitat reconeguda.
De fet, està a la part més alta
del rànquing en aquest país.
En certa manera, hi ha una percepció, doncs,
d'una banda una mica elitista, en el sentit que les persones
que accedeixen a la universitat estan en el seu món aïllat,
la docència, els estudiants,
no el PAS, que és més una part professional, i, d'altra banda,
que aquesta part elitista que es pot veure des de fora impedeix que la gent
tingui més accés a saber què està passant.
Després d'aquest any per mi la recerca es presenta com el més important,
de cara a mostrar-ho a la societat i compartir-ho amb la societat.
Tots els estudis que s'han fet,
si no recordo malament inclús hi va haver
un moment en què la universitat parlava de participar en la fabricació de vacunes,
tot això té ressò i aleshores la societat entén
que la universitat és una part activa en el compromís amb la societat.
També hi ha desigualtats, en el sentit que molta gent
no pot accedir a la universitat. Per tant, és un món, torno a dir-ho,
un món en el qual no tenen interès, perquè no el veuen com una cosa pròpia.
Potser sí que s'haurien de millorar aquests aspectes,
no sé com ni de quina manera,
amb el temps, però certament
aquest any tan estrany que hem passat ens donarà
moltes oportunitats de començar moltes coses de nou, d'una altra manera, i potser
d'apropar més la universitat a la societat activament.
Això ens porta, de fet, al tercer i últim bloc, que és com visualitzeu
la universitat del futur. És a dir, he dit que no tornarem
al 13 de març de 2020. D'acord. I cap a on anirem, doncs? Perquè
aquest curs serà de transició, però també hem vist coses, com per exemple allò
que deia abans la Sílvia, eines que han vingut i que abans no fèiem servir
i que segurament es quedaran i a les quals podem treure profit.
També hem descobert, i això en un entorn del PAS segur que el Robert ho ha vist,
coses que fèiem que potser ja no tenien gaire sentit i que ja no farem.
És a dir, les hem deixat de fer per la pandèmia i ja les deixarem de fer
per sempre més. També entendre la universitat com a part
d'un ecosistema internacional perquè, davant d'un repte global com una pandèmia,
no hi havia cap altre remei que interactuar amb tot el món.
Com visualitzeu,
amb aquestes llums vermelles que se'ns han encès,
aquesta universitat del futur?
Amb un missatge d'optimisme, si pot ser.
Penso que és important ser coherent amb tot el que ha passat,
vull dir que el que no podem fer ara
és tenir pressa per tornar a la normalitat i fer com si res,
sobretot em refereixo a l'aspecte emocional.
Portem una motxilla grossa amb tot el que ha passat i no podem fer com si res,
pim-pam, per tornar a la normalitat i sentir que estem tots bé,
perquè no ho estarem. És a dir, hem d'estar molt per les cures
i tenir aquest factor en compte, penso que és molt important.
En aquest sentit, ¿diries que l'atenció a la salut mental o al benestar emocional
és un element que ha vingut per quedar-se?
Si és que ha vingut..., bé, en tot cas, que hauria de venir per quedar se?
Sí, i sobretot ser més accessible, perquè ara mateix costa molts diners
apropar-te a un bon psicòleg o una bona psicòloga.
I és cert que hi ha els psicòlegs dels serveis socials
però tenen uns requisits superlimitats, vull dir que penso
que s'hi haurien d'invertir diners. Sí, per mi és un aspecte molt important.
Vosaltres, on posaríeu l'accent en aquesta nova universitat?
Bé, des del meu punt de vista, la nova universitat ha de reforçar
el caràcter públic, perquè ara vindrà una crisi econòmica important
i la universitat ha de garantir continuar sent accessible a tothom.
A més, en les circumstàncies que vindran, crec que anem pel bon camí, perquè per fi
s'ha aconseguit rebaixar les taxes, no només en els graus, que ja era important
sinó també en general en els màsters, que, al capdavall, són un requisit
per a moltes feines i també per poder accedir als programes de doctorat.
Poder-ho fer accessible a tothom, doncs, és molt important.
I també el que comentàvem, temes com ara la digitalització
que hagin vingut ja per quedar-se, no per fer totes les classes en línia,
però bé, en alguns casos, garantir potser una docència amb una part virtual
i una part presencial que asseguri que la gent que els costa més arribar
a la universitat pugui assistir a les classes.
Són unes eines que hem après a utilitzar durant aquest any i mig
i tot aquest aprenentatge ens l'enduem de cara a la universitat del futur.
És clar, per exemple la digitalització representa un gran repte, enorme.
Totalment, sí, m'has tret les paraules
en aquesta part final, perquè realment m'encanta la tecnologia.
Per tant, tot el que ha passat durant aquest any
respecte al teletreball, al teleaprenentatge, etcètera,
aplicar les TIC a la universitat i a la vida en general.
Hi estic molt a favor.
Penso que, si no hagués estat així, el procés hauria estat molt lent
i potser no hauria estat tan exprés, en el qual tothom s'ha vist abocat,
algunes persones amb més ganes que d'altres,
a haver d'introduir aquesta manera de treballar a la seva vida.
A mi aquesta idea de la universitat
del futur, la universitat presencial combinada amb la possibilitat
de poder fer classes a distància, teleaprenentatge, diguem-ne,
obre portes a gent d'altres països, per exemple,
perquè la presencialitat està garantida, però ara que
hem posat en marxa tot això, per què no des d'altres països?
Potser no graus, però sí màsters o postgraus.
Això per la part tecnològica.
En l'àmbit professional, sí que és cert que han canviat moltes coses
que abans fèiem i que ara ja no tenen tan sentit.
Hem vist que de la nit al dia tot pot canviar
i ens quedem a casa i la cosa ha de seguir funcionant igualment.
Introduir aquestes dinàmiques, també en el PAS,
és important, que tinguem la possibilitat i l'oportunitat de fer-ho.
I jo penso que anirà molt bé.
La meva idea és que anirà molt bé.
Molts processos que es duen a terme a la universitat
han descansat precisament en un PAS proactiu, que els ha sustentat.
¿Penses que això farà que en la nova universitat
la distinció entre PDI, PAS i alumnat, que sovint és una mica artificial,
estigui molt més integrada o això costarà una mica més encara?
Bé, espero que això que acabes de dir succeeixi, a mi m'agradaria moltíssim.
Sempre he pensat que estem molt separats.
Durant aquests anys he format part del claustre
i s'hi evidencia molt que cadascú anem per la nostra banda
i per consensuar les coses entre els col·lectius de vegades costa.
Durant tot aquest temps de la pandèmia, però,
hem estat molt més units i treballant també molt més en equip.
Potser sí que hi haurà un apropament, a mi sempre m'ha agradat molt.
Els estudiants costa més... vull dir que docents i estudiants, no, però el PAS
i els estudiants vivim molt separats, com és normal també d'altra banda.
Nosaltres estem allà per servir-los,
perquè puguin fer la seva docència bé... Tant de bo sigui així.
Sílvia, des de l'altra perspectiva, confiem que integrada...
Des de l'altra perspectiva, soc del parer del Robert, molt a favor
que hem de ser comunitat universitària i deixar-nos d'etiquetes i jerarquies.
A mi no m'agrada estar en una universitat
on un membre del PAS no pot ser el rector, per exemple. No sé per què no ho pot ser.
Això ho tallarem..., no, és broma.
Deixant de banda el tema tecnològic, que ja l'han comentat les companyes,
sí que espero, parlo en positiu, perquè
ja us he dit que no soc gaire optimista en el sentit de veure grans canvis
ja que penso que ens trobem dins un sistema molt potent
i els grans canvis costaran molt de veure, ha de passar alguna cosa
molt més gran i tot i així no ho sé, però, com deia, sí que espero microcanvis
i penso que ens trobarem una universitat més feminista, perquè hem posat les cures
una mica... si més no ens hem adonat que era una cosa que teníem oblidada
i que és molt important, perquè
"si ens comencen a ""punxar"" estudiants" i professors, perquè no estan bé,
tenim un problema i crec que les cures estaran per davant.
Dit d'una altra manera, una universitat on es cuidi la gent
és una universitat amb una mirada feminista.
Penso que encara no som accessibles a tothom.
En alguns graus, és molt complicat que hi pugui accedir gent
que necessita treballar per mantenir-se mentre estudia.
Crec que això és un repte.
Potser amb el tema telemàtic ho podríem
intentar solucionar una mica, però la universitat no és per a tothom.
Hi ha unes taxes que poden pujar o baixar, però la universitat és pública
i com a pública hauria de ser gratuïta. És cert que potser hi veurem canvis
en aquest sentit: més feminista, espero que més oberta, més accessible a tothom.
I la part internacional?
La part internacional, per mi potser és
de les coses que portem millor, mira què et dic.
Pel que fa a la docència,
hi ha també iniciatives de fer dobles titulacions i alguna coseta.
Com a universitat, i a Barcelona, no ens hauria de costar gaire
d'internacionalitzar-nos. De fet, tenim molts estudiants
que se'n van a fora. Fins i tot en època de la covid hem tingut gent, estudiants,
que són a fora. Per a algunes persones la situació ha sigut molt complicada,
però ho han aconseguit fer. Personalment no és un tema que m'amoïni especialment.
Sí que com a persona que faig recerca,
i que la faig amb gent de fora, m'amoïna que no estiguem al nivell
perquè quan treballes amb altres institucions veus, el que dèiem abans,
el suport que ells tenen per fer la mateixa recerca que aquí hem de fer.
No oblidem que molts dels que fem recerca a la universitat la fem, però també
hem de fer classes i les hem de fer bé.
I també hem de formar futurs investigadors,
i ho hem de fer bé.
I també hem de participar en la gestió i la coordinació de tot el que es fa,
i també ho hem de fer bé.
Realment cal suport, molt de suport,
perquè puguem estar a l'altura dels nostres companys, perquè
en l'àmbit internacional i universitari, el suport és molt més gran
i, si ja no ets universitat i ets centre de recerca,
evidentment pots estar focalitzat en això.
Per acabar, quin model docent tindrem?
És a dir, com imagineu que seran les classes el 2025?
Perquè, al capdavall, és un aspecte que implica tothom.
Les aules seran iguals?
Seran aules híbrides, on estarem connectats amb una estudiant de Xangai?
Com ho visualitzeu? Perquè al final, durant aquest temps,
com deia abans el Robert, ens hi hem adaptat. De la nit al dia
el que fèiem presencialment
ho hem fet telemàticament, però no sobre una estructura ben pensada,
per exemple, i ha sortit bé o no tan bé, depenent del cas.
Però, com a universitat, canviarem el model docent?
Jo també penso que tots hem vist que la presencialitat ens agrada.
Espero que ara quan entri en una classe,
per malament que ho faci, valorin més l'hora que he estat a l'aula.
Jo també valoraré més el fet de ser-hi, que m'interrompin o que quan pregunti
ningú contesti i t'estiguin mirant volent "dir ""i, ara, què vols que et diguem?"""
però almenys no és una pantalla, no és una pantalla negra,
sinó una cara que no diu res, vull dir que em sembla que tot ho valorarem més.
O poder parlar amb un estudiant de doctorat, no per Whatsapp o per correu,
sinó fent un cafè. Ho valorarem més, no tinc clar el model
però sí que penso que hem d'apostar per una unió...
o sigui, si estem parlant de docència, doncs comencem pel personal docent:
quin personal docent tenim, quin personal docent volem?
Si hem de fer tantes coses, potser hi ha d'haver més personal docent?
El personal docent ha d'estar en precari
com ho està el nostre? Perquè, és clar, amb professorat no precari
també es podran fer les coses millor.
És una altra aposta de la universitat. Realment som davant d'una entitat
molt gran que té contractades moltíssimes persones.
Doncs hem de veure en quina situació es troba aquesta gent,
potencialment molt potent i que necessitarem,
i més ara perquè tenim un boom demogràfic que empeny per sota, i aquests joves
els tindrem a la universitat d'aquí a uns dos o tres anys
com a molt tard. Preparem-nos per a això.
Coincidiu amb la idea que el model docent, sigui quin sigui,
haurà de tenir cura de les persones?
Hi estic molt d'acord.
Ens centrem molt en els joves, és veritat
que ho estem passant molt malament, però es parla molt poc del professorat.
Si és així, és veritat, hi acabo de caure ara,
si ells no estan bé, com hem d'estar bé nosaltres?
I, sí, com deies, valorarem molt la presencialitat.
Però, d'altra banda, estarem preparats per a classes en línia,
és a dir, que penso que està bé tenir aquesta opció.
Aquest cop ha sigut una pandèmia, però pot passar qualsevol altra cosa i hi haurà
aquesta possibilitat i hi estarem més preparats que no pas fa dos anys.
Penso que la docència híbrida, en tots els graus i màsters, serà
molt complicada i més d'aquí a cinc anys, però sí que per exemple
en cursos, conferències o seminaris específics que hi hagi l'opció
de presencial i virtual també ens farà arribar molt més lluny.
Intentar arribar a més gent, més internacional, és important, però també
és molt important mantenir i preservar la nostra llengua i que tots els alumnes
que vulguin fer docència en català ho puguin fer perquè, al capdavall,
és la Universitat de Barcelona. Potser també cal canviar una mica el model,
en relació amb el que comentàvem que de vegades les classes són molt teòriques.
Fer classes una mica més pràctiques, més aplicades a la realitat.
Per exemple, ara que estem vivint el tema covid, el que passa a la societat
es podria traslladar a les aules i relacionar-ho amb la teòrica.
Això farà la universitat molt més atractiva en general per a tothom.
Fent un exercici de futurisme, m'imagino les aules amb hologrames
i els professors, des de casa seva...
No, és broma.
Més o menys el que han dit elles,
que saben de què parlen en aquest sentit.
La possibilitat que torni a passar una cosa semblant diria que és molt baixa.
No ho sé.
Que torni a passar que un any sencer la gent estigui a casa, vaja, no ens havia
passat mai abans. No se sap, és clar, és un exercici de futurisme.
Creuem els dits. Toquem fusta.
Sí, exacte. Tornant a la normalitat a poc a poc, d'aquí al 2025
hauran canviat moltes coses.
Jo sí que penso que s'haurà après força
i potser ara no ho estem recollint però més endavant sí.
I bé, escombrant una mica cap a casa,
si m'ho permets,
caldria també que aquesta universitat del futur
després que hem vist que quedar-se a casa ha sigut traumàtic per a molta gent,
no només per la qüestió psicològica sinó perquè han perdut
els seus llocs de treball i perquè veus que tot és molt vulnerable i que tot
se'n pot anar en orris en un moment, en el col·lectiu del PAS
també tenim molts problemes estructurals de fa molts anys, molta temporalitat
i altres coses que penso que en una universitat del futur
hauria d'estar resolt perquè tothom estigui una mica més tranquil
i pugui anar a fer la seva feina sense angoixes.
Tenir més certeses.
Aquest temps ha estat un temps d'incerteses i al final això té un preu.
Per acabar us demanaré un missatge per concloure, per tancar, d'un minut.
Ja sé que això es fa als debats electorals i això no ho és, però és igual.
Quin missatge voleu transmetre,
sobretot pensant que és el vídeo d'obertura de curs
i que ens estem adreçant a tota la nostra comunitat?
Quin missatge?
Un missatge curtet a una persona
que arriba ara a la Universitat. Què li diríeu?
Que aprofiti molt el moment d'estar compartint
amb tota la comunitat, d'aprendre de la gent que l'envolta.
Per als estudiants, que en un grau no només es tracta que aprenguin
quant a coneixements, sinó també dels companys, del professorat,
del PAS i en general de tota la comunitat que els envolta.
En el fons, el pas per la universitat són uns anys d'obertura, en què penso
que s'ha d'estar obert a tot. Tot són oportunitats i cal aprofitar-les
i aprendre el màxim de coses i tenir cura de la gent que t'envolta
durant aquest pas per la casa.
Doncs, jo els diria que en gaudeixin, que els quatre anys passen molt ràpid,
i que aprofitin al màxim evidentment la docència a les classes,
però també la vida universitària,
que participin de la comunitat, perquè finalment els estudiants tenen una part
molt important del poder de decisió de la universitat.
Sobretot que en gaudeixin i que no es desanimin perquè els primers anys
de vegades són molt complicats, i més ara amb la situació que vivim. Al final,
els obstacles se superen i, globalment, val molt la pena i t'ho passes molt bé.
Moltes gràcies, Alba.
Jo els diria que, donada l'excepcionalitat,
el curs 2021-22 serà realment meravellós.
Bé, tinc la idea que passaran coses molt boniques,
hi haurà retrobaments i ganes de tornar a socialitzar-se.
Es recuperaran estats d'ànim...
Que tothom entri amb moltes ganes
i amb l'alegria de tornar un altre cop a viure en comunitat a la universitat.
I aquest seria el meu missatge. Gràcies Robert. Vinyet.
Jo els diria que s'obrin a totes les
oportunitats que tinguin, que es llancin a la piscina tant per conèixer gent
com per a activitats que proposi la universitat i, d'altra banda,
que siguem conscients que som persones que estem molt tocades.
Això s'ha de tenir en compte i no ho podem oblidar. I tenir paciència.
–Puc afegir una cosa? –Si us plau.
Per a tothom que arriba ara penso que és important
que tinguem en compte que, a part de la universitat com a motor de
canvi de la societat, a la Universitat som un motor de canvi per nosaltres mateixes
en el sentit que és una institució democràtica amb la qual
decidim nosaltres mateixes el nostre futur i això vol dir que aquella gent que arriba
té la possibilitat de canviar les coses i que això és bo que ho sàpiguen, que no
has de ser ningú per canviar alguna cosa dins de la universitat.
A la gent que arriba, doncs, li demanaria que s'impliqui en assemblees
i en moviments que ens portin cap a canvis que puguin ser positius.
Des del no moure's no podrem canviar res.
Amb aquest missatge engrescador, doncs,
penso que podem donar per conclòs aquest diàleg.
Us ho agraeixo molt sincerament.
Han sortit les qüestions que sabíem que sortiríem perquè, al capdavall,
aquest darrer any i mig l'hem viscut tots.
Segur que de maneres molt diferents,
però amb experiències segur que també compartides.
Em quedo amb aquest missatge positiu
que la universitat és un entorn d'aprenentatge, aprenentatge entès
d'una manera més holística que només el fet d'anar a l'aula.
La universitat és un espai de vida
i en aquest sentit confiem que el curs 2021-22 que comença ara
sigui efectivament l'exemple de tot això que heu comentat
i que puguem gaudir de la universitat en aquesta ciutat tan meravellosa.
Moltíssimes gràcies.